Modern konst.
Ja, mina damer och herrar.
Innan nationalsocialisterna kom till makten
hade Tyskland något som kallas "modern konst", vilket betyder...
precis som hörs på namnet, konst av annorlunda slag varje år.
Vad nationalsocialismen strävar efter är en återgång till tysk konst,
som liksom ett folks alla kreativa värderingar måste
grundas på tidlösa värderingar.
Men om den inte längre representerar vårt folks tidlösa värderingar
saknar den värde redan idag.
VÄRLDEN ÄR EN ENDA STOR BORDELL
Tyska kvinnor hånas och avbildas som prostituerade.
Soldater framställs som mördare eller offer för meningslös slakt,
i linje med vad de kallar "den bolsjevikiska klasskampen".
Man gör allt för att utplåna ur våra hjärtan den djupt rotade respekt
som vi naturligt känner för en soldats mod.
Galenskap och mentalsjukdom upphöjs till en definierande princip.
Man måste fråga sig om det finns människor
som faktiskt ser sina landsmän
enbart som degenererade idioter?
Folk som ser åkrar som blåa, himlen som grön,
och moln som svavelgula?
De skulle förstås insistera på att jag säger "uppfattar", inte "ser".
Det finns bara två möjligheter.
Antingen ser dessa så kallade "konstnärer"
verkligen tingen på det sättet,
och verkligen tror på sina avbildningar.
Här är det viktigt att avgöra om deras förvrängda verklighetsuppfattning
är resultatet av en olycka eller av nedärvda sjukdomar.
I det förra fallet är det beklagligt för dess stackare.
I det senare fallet är det information för inrikesministeriet,
som åtminstone kan se till att en sådan hemsk ögonsjukdom
inte överförs till kommande generationer.
Den andra möjligheten
är att de inte själva tror att det de avbildar är verkligt,
utan har andra motiv
för att trakassera nationen med detta nonsens.
I så fall sorterar deras överträdelser under rubriken brottslig handling.
Vad har det här med konst att göra?
Hur ger det själslig lyftning? Hur visar det på konstnärlig förmåga?
För att producera konst måste man vara konstnär.
Till och med du skulle kunna göra det här.
Ja, faktiskt. Gör ett försök.
När du är färdig, får du säkert en småslant för den av dina föräldrar.
Vill ni veta hur mycket de betalade herr Wassily Kandinsky för den här?
Tvåtusen mark.
Mer än en årslön för en tysk arbetare.
Vad arbetar din pappa med?
Han är arbetslös just nu.
Tvåtusen mark tagna från skatter som betalats av det arbetande tyska folket.
Här har vi sett till att folket...
Jag kanske inte vill bli målare ändå.
Skvallra inte för någon, men jag tycker om den.
UTSTÄLLNING: "DEGENERERAD KONST"
Faster Elisabeth, såg du hur de tittade på dig?
På måndag kommer ingen här att titta på mig.
Då kommer de alla att hurra för Führern.
- God dag. - Jag tycker att du är bättre än Hitler.
- God dag. - God dag, unga dam.
Du gör en utflykt med din brorson.
- Ja. - Tack.
- Trevlig resa. - Tack.
Där borta låg vår lägenhet.
Vad saknar du mest med Dresden?
Ibland hjälper det att tala om det.
Jag vet nog vem du saknar mest!
Den lilla flickan med rött hårband.
Vad hette hon nu igen? Johanna?
Johanna, visst? Din fästmö. Eller hur?
Inte bara Johanna.
- Vad mer saknar du? - Schröders...
Du vet, det gamla paret i samma hus.
De som alltid brukade hålla hand som små barn.
Jag tycker om dem.
Och deras tax, Thilo. Han kommer jämt till mig när jag ropar på honom.
Det är bara 45 kilometer från oss till Dresden.
Du kommer att kunna hälsa på dem så ofta du vill.
Men du har rätt. Dresden är oslagbart vackert.
Vet du vad?
Det var strongt gjort av din pappa att inte gå med i nazistpartiet.
Bara en underskrift...
Han kunde ha fått behålla sitt lärarjobb och lägenheten.
Han säger att det är brottsligt hur nazisterna...
Jag vet. Du pratar väl inte så här med någon annan?
Mamma säger att hon ska få honom att gå med i alla fall.
Efter kriget kommer hans medlemskap att vara hans kapitel.
Du menar "kapital"!
- Adjö, fröken May. - Adjö.
Håll i den här ett tag.
Glömde du något, faster Elisabeth?
Du, Eddie. Flickan May är här igen.
Vi gör det för hennes skull.
- Kai? - Redo.
- Bra. - Alla samtidigt.
Bra. Jag räknar till tre. Ett... två... tre.
Var rädd om dig.
Tack.
Att måla en tavla som får en att känna sig så.
Det är vad de försöker göra, de där "degenererade konstnärerna".
Elisabeth, du är sen igen. Och så du ser ut!
Bröstet ut! Hakan upp!
Du. Längst fram. Kom.
Du får ge honom buketten.
Heil! Heil!
Se inte bort.
Se aldrig bort, Kurt.
Allt som är sant är vackert.
Den här tonen...
Den innehåller musikens hela kraft...
Själva livets kraft...
Hela universums kraft.
Folk söker efter koden till världen.
Men här är den!
Här.
Hör du?
A över C på familjen Mays piano i Grossschönau.
Och nu när jag har funnit den...
kan jag spela den var som helst.
På bordet...
Hör du den?
Till och med på mitt huvud.
- Faster Elisabeth, du blöder. - Till och med på mitt huvud.
Elisabeth!
För Guds skull, vad gör du?
Spelar en konsert för Führern!
"Ungdomlig vanföreställning." Det låter nästan harmlöst.
"Mild schizofreni, ungdomlig vanföreställning." Jag hör er!
Men det går säkert att bota med ett kort avbrott.
Ett kort avbrott på...
På en institution, ja.
Kan vi inte låta henne vila upp sig hemma först?
Hon slet så hårt för att ta examen och började direkt på sekreterarkursen...
Elisabeth?
Det kanske bara är överansträngning.
Är det här er fru?
Ni avskyr henne, eller hur? Det syns på er hållning.
Elisabeth!
Var snäll och vänta utanför tills vi är färdiga.
Jag ber dig inte en gång till.
Eftersom schizofreni är en ärftlig sjukdom är det min plikt att fråga.
Finns det fler fall av mentalsjukdom i er familj?
För Guds skull, nej!
- Depression? - Vi är alla gladlynta av oss.
Vi läkare är väktare för folkets nedärvda hälsa.
Det här måste rapporteras till hälsovårdsmyndigheten.
Beslutet om intagning är inte upp till er.
Dr Michaelis...
Franz.
Jag kände era föräldrar. Till och med era farföräldrar.
Snälla...
Rapportera det inte.
Eftersom det är ni, fru May.
Men meddela mig direkt om hon blir sämre.
- Adjö. - Heil Hitler!
- Naturligtvis... Heil Hitler. - Heil Hitler.
Fröken.
Koppla mig till hälsovårdsmyndigheten.
- Adjö. - Adjö, Günther.
Fröken May, vi måste gå nu.
- Var rädd om dig, syster. - Vi kommer att sakna dig.
Det är bara för några veckor.
Vi ses snart igen.
Adjö, Ehrenfried.
Adjö.
Vi kommer att sakna dig.
Jag vill inte, mamma.
Kurt, gå in igen.
- Kurt. - Nej!
Jag vill inte åka!
Ta tag i benen.
- Har du henne? - Ja.
Nej!
- Kom. - Håll henne stadigt.
Hon lugnar snart ner sig.
Skopolamin. Det verkar snabbt.
Vi spänner fast henne.
Hennes resväska!
Självklart.
- Det är hennes saker. - Bra.
Se aldrig bort!
Kära kollegor...
jag vill gratulera er.
Sedan vi införde den här lagen,
har den svagaste percentilen av tyska folket gjorts sterila.
Fyrahundratusen personer.
En siffra att vara stolt över.
Ett bidrag till positiv fortplantning
som framtida generationer kommer att tacka er för.
Det är min förhoppning att vi en dag ska leva
i en värld där man inte ser en enda
mongoloid, mentalsjuk eller människor med andra deformiteter.
Men det är dags att accelerera.
Som ett resultat av brittiska flyganfall
har behovet av extra sjuksängar ökat.
Vi kan inte ha en situation där en sårad tysk soldat
nekas en sjukhusplats
för att den upptas av en värdelös individ.
Hur kan vi hjälpa? Vad kan vi göra?
Tack för att du ställer frågan, Carl.
Mina herrar,
från och med nu är ni inte bara läkare och SS-officerare.
Ni är experter vid Domstolen för ärftlighetshälsa.
Vad betyder det?
Varje patient som ni har steriliserat och vars akt ni märker
med ett blått minustecken...
blir kvar i institutionen.
Men om vi finner ett rött plustecken på akten
vet vi att livet ifråga är värdelöst,
och patienten överförs till en av tre särskilda institutioner
i östra delen av Riket, och där
befrias patienten från en meningslös existens.
Er penna...
ert svärd.
Undersökning och preliminär intervju. Elisabeth May, 23 år gammal.
Sterilisering idag, kl. 15:45.
Tack.
Ni kan gå in. Tilltala honom som "herr professor".
Ni kan sätta er.
Har er dotter målat det där?
Varför tror ni att ni är här?
För att jag ibland har svårt att tänka.
Vet ni vad för slags sjukhus det här är?
Ett gynekologiskt sjukhus.
En väldigt rar flicka, er dotter.
Det ser jag på bilden.
Fast inte konstnärligt begåvad, precis.
Ni kanske till och med är glad för det?
Men där finns mycket värme.
Jag har en brorson i samma ålder.
Tyvärr är han mycket begåvad.
Ibland tar jag honom till utställningar för att uppmuntra honom.
Bra.
Var nu snäll och gå till undersökningsstolen i nästa rum.
Ni kan behålla...
Jag kräver att få tala med professor Seeband!
Ursäkta mig ett ögonblick.
Jag har försökt i flera veckor att få träffa honom, utan resultat.
Jag har rätt att få tala med honom!
Ursäkta. Jag kunde inte stoppa honom.
Herr Lohse-Wächtler.
Ni frågade mig om jag ville att min dotters lidande
skulle överföras till nästa generation.
Därför gick jag med på operationen.
Men hennes lidande nu, då?
Ni är en tysk man. Skärp er!
Och mitt lidande?
Jag tolererar inte den tonen längre!
Jag ska anmäla er, professor Seeband.
Till Rikets medicinalstyrelse.
Gör det ni, herr Lohse-Wäcther.
Ni är läkare. Ni har svurit läkareden.
Släpp mig!
En dag kommer ni att få svara för allt det här!
STERILISERING KL. 15:45.
Ni kommer att få svara för det!
Var så säker, professor Seeband!
En dag!
Ni borde inte ha läst det där.
Min släkt är frisk. Jag vet att jag är frisk.
Inte enligt tre experter.
- Nej! - Sitt ner!
Gå först till undersökningsrummet, sedan till operationssalen.
Och ni ska samarbeta.
Annars måste vi spänna fast er, och då blir det svårare
och mer smärtsamt.
Snälla ni... herr Seeband...
Herr professor, snälla ni...
Jag ska föda många barn åt Führern. Friska, ariska barn.
Jag ska ge dem till Führern, precis som vi uppmanas till.
Och mina barn ska också ge sina barn till Führern.
För kriget!
Ni behöver väl soldater?
Ni måste behöva fler soldater!
Vilka ska annars utkämpa slagen?
Jag är bara förvirrad ibland.
Det är väldigt sällan...
Jag vill inte!
Jag behöver hjälp här!
Ni är själv far.
Snälla, för er dotters skull. Hon lider också.
- Det räcker! - Jag kunde vara hennes syster...
Ni kunde vara min far...
Snälla pappa.
Snälla pappa!
Nej!
Pappa!
Snälla pappa!
- Anna. - Ja, herr professor?
Jag tänker inte utföra operationen på fröken May.
Låt Blockman göra det.
Men han ska vara på förlossningen.
Ändra schemat, då!
Tack.
Ni är båda så stiliga i era uniformer. Elisabeth kommer att bli glad.
Johann...
Ja.
Du vet...
Jag vet, efter kriget kommer det att vara mitt kapital.
Och glöm inte att säga: "Heil Hitler."
Om du inte kan förmå dig till det, så säg drei liter fort.
Ingen kommer att märka det.
Och inte ett ord om att du målar jämt.
Särskilt inte naket!
Heil Hitler!
Drei liter! Vi skulle besöka... Elisabeth May.
Jag är Johann Barnert, hennes svåger.
Hennes bröder, Ehrenfried och Günther May.
Hennes syster, Waltraud.
Och hennes mor, Malvine.
Vänd huvudena lite åt höger.
Fröken Elisabeth May förflyttades i förrgår.
Förflyttades? Det är inte möjligt.
Alla tittar hitåt, tack.
Order från centralkontoret.
Men vart?
Fattas det inte två?
Käthe, vi väntar på dig.
Vart har hon blivit förflyttad?
Sjukhuset i Grossschweidnitz.
Grossschweidnitz?
Det är två dagars resa dit! Hur ska vi kunna hälsa på henne?
Vi arbetar och pojkarna är hemma på permission från fronten.
Jag kan inte berätta mer.
Jag måste gå nu. Heil Hitler!
Det var det.
Jag ska skriva till Hälsovårdsministeriet.
Titta hitåt, tack.
13 FEBRUARI, 1945
Aluminiumfolie. Jag har läst om det.
Det stör visst radar och radio.
Johanna! Vakna!
Mamma! Mamma!
Hitåt! Det finns en sluttning där framme.
Ner med huvudena!
Günther!
Jag tycker om dig.
Jag tycker om dig med.
DEN 8 MAJ, 1945
Ja. Bra.
Herr Seeband?
Professor Seeband. Ja, det är jag.
Herr Seeband...
Professor Seeband.
Vad sa han?
Han vill bli tilltalad "professor Seeband".
Nåväl.
Herr professor.
Var finns Burghart Kroll?
Vem?
Burghart Kroll.
Burghart Kroll, chefen för Rikets medicinska arbetsgrupp.
Vi känner till era möten i Berlin.
Jag vet inte vad ni pratar om. Jag känner honom inte.
Jag känner honom ändå inte.
Om mitt barn föddes med hälsoproblem, borde det då avlivas?
Jordens utrymme och resurser är begränsade.
Vilka ska ha dem? De friska eller de sjuka?
Snart blir det en plats till ledig på jorden.
Ni har inte skrivit om ni var medlem i nazistpartiet.
Var ni partimedlem?
Herr rektor, i många år...
Ja eller nej, herr Barnert?
Ja.
Men jag är ingen nazist.
Tre fjärdedelar av alla lärare var partimedlemmar.
Det är till den återstående fjärdedelen vi ska anförtro våra barn. Adjö.
För varmt!
"Det fosterländska kriget."
"Det fosterländska kriget...
är speciellt."
Kamrat!
Vad är det?
De första sammandragningarna är för långa.
Barnet ligger fel. Det kan inte komma ut!
Vad?
Kalla på tolken. Genast.
Han är misstänksam. Han undrar varför ni vill hjälpa.
För att jag kan.
Ni kan gå.
En zigenarkvinna förutspådde att jag aldrig skulle få barn.
Det är mitt öde.
Lägg henne på sidan.
Lägg henne på sidan tvärs över sängen.
Vilken vecka är hon i?
Den 36:e.
Blodtryck?
Hundratio över 70.
Så dum jag var som trodde mig kunna lura ödet och få barn!
Säg henne att hon absolut kommer att få ett barn.
Och många fler efter det om hon vill.
Barnet ligger på tvären.
Vid sammandragningarna är livmodern för hård för att vända barnet.
Jag ska öppna fostersäcken från insidan.
Vid en paus mellan sammandragningarna ska jag vända barnet.
Jag är militärtolk...
Gör det.
Handskar, tack.
Vodka, tack.
Torka dem inte. Rör dem inte.
Vi gör det utan bedövning.
Jag har redan ett ben...
Vi måste vänta på nästa sammandragning.
Nu sätter jag pekfingret i barnets mun...
Jag trycker hakan mot bröstet.
Och jag drar sakta ut barnets huvud.
En pojke. En frisk pojke.
Alexander Mikhailovich!
Och en vacker, frisk mor.
Gratulerar, major.
Den som räddar ett liv, räddar hela världen.
Ni har räddat min värld,
herr professor.
Inte ett hår ska krökas på ert huvud.
Ni står nu under mitt personliga beskydd.
Gör i ordning ett gästrum åt professorn.
Och ge honom bättre kläder.
Se på honom. Det här är vår son.
Far. Du behöver inte oroa dig längre!
Nu förstår jag! Jag förstår.
Vad är det du förstår?
Allt.
Hur allt är sammankopplat. Att allt är sammankopplat.
Världens kod.
Jag...
Jag behöver aldrig oroa mig mer... Jag behöver aldrig vara rädd mer.
Jag är oangriplig.
Så bra.
Nej, far, du förstår inte.
Du behöver inte heller oroa dig. Jag menar det. Och...
Jag behöver inte bli konstnär. Jag kan bli vad jag vill.
Och jag ska finna det som är rätt och sant!
Jag är glad för din skull. Verkligen.
Jag måste bevara den här stunden!
Jag måste bevara den på något sätt.
Nu förstår jag.
Jag vet vem det här du tänker på.
Men han är annorlunda.
SCHABLON-OCH SKYLTSTUDIO DRESDEN
God morgon, far.
God morgon, min pojke.
Kontrollera rättningen, kollega.
Gör du så där för att känna dig bättre än vi?
Gör vad?
Det där.
Målar på fri hand medan vi andra sliter med schabloner.
Vill du få oss andra att verka dåliga?
Varför gör du det?
Jag gör det för att jag kan.
Vi ses imorgon.
Du kan ta med dig ritstiften hem om du lämnar tillbaka dem.
I januari sker antagningar till konstakademin.
Jag är nöjd här.
Vad är poängen med det här?
Hjälper sådant arbetarna?
Ger det din far styrka att sopa trapporna?
Du vill väl hjälpa honom?
Du ordnade ju jobbet åt honom.
Du har gått igenom mycket, förstår jag.
Men hjälper det att älta det?
Bidrar det till att skapa en värld där dina barn har det bättre än du?
Det är kommunismens kärna.
Jag ska stödja din ansökan.
Flickorna på konsthögskolan är sötare än här.
Kan ni se att här har någon lagt all fåfänga åt sidan
och ställt sig själv till sakens förfogande?
Till folkets tjänst?
Arbeta på er attityd.
Arbeta på ert hantverk.
Då kommer den rätta konsten att flöda ut ur er av sig själv.
Jag föreslår Pablo Picasso som varnande exempel.
Han skapade kraftfullt realistiska bilder
som demonstrerar genuin solidaritet med arbetarklassen.
Men snart gled han in i dekadent, obscen formalism.
Varför?
För han ville ses som en innovatör, inte en traditionalist.
Innovation, kreativ självständighet, konstnärlig frihet...
Ord som först låter frestande för en konstnär.
Jag, jag, jag.
Men en modern konstnär kan bara uppnå verklig frihet
om han tjänar folkets intressen.
Inställningen "jag, jag, jag" leder till elände.
Som bäst leder den till att man understöds av dekadenta, rika samlare.
Exploatörer av arbetarna, som gläder sig åt det faktum
att de inte har något gemensamt med folket, inte ens konstsmaken.
Förfall, mysticism och pornografi.
Tomma former, konstlade konstruktioner.
Färgstänk, linjer, sfärer, koner...
Allt det bara för att ses som innovatör?
Ja, det är nytt.
Men det är också fel.
Och fåfängt, dumt, odemokratiskt, dekadent.
Var annorlunda, mina herrar. Var annorlunda.
Du höll släggan lite högre förut.
Ja, ganska mycket högre.
Högre ändå.
- Så här? - Vänster hand var mer i mitten.
Och din högra hand var mycket mer framskjuten.
- Mer. - Längre, längre.
Ännu längre.
- Så här? - Längre, längre...
Vrid slägghuvudet framåt.
Precis. Sådär, eller hur?
- Bra så. - Det ser bra ut.
Nej, så kan det inte ha varit.
Sluta upp med det där larvet.
Släggan var högre upp.
Nej... lägre ner.
Nej, högre upp.
Högre upp.
Ner, upp, ner, upp.
Kamrat professor!
Kamrat professor, de här unga personerna har gått överstyr.
De tar mig inte på allvar. Jag har ett stort ansvar här!
Är det här ett daghem?
Ja, det verkar så.
En flicka på modeavdelningen ger bort pennor från väst!
Ursäkta mig!
- Tack. - Ingen orsak.
- Fantastiskt. 2B. Tack. - Hej, Ernst.
- Tack för att du delar med dig. - Väl bekomme.
- Hälsa Lise från mig. - Det ska jag. Tack.
Michael.
Tack, Elisabeth.
Hoppas inte för mycket. Hon är min.
Se och lär!
2B eller 4B?
Nå?
2B, men...
jag tar ännu hellre än dejt än en penna.
Det får räcka med en penna så länge.
Är du säker?
Ja.
Heter du Elisabeth?
Vill du också ha en?
Det finns bara...
4B kvar.
Tack.
En påfågel som du borde inte ha en plåtburk som askfat.
Påfågel?
Ja.
Så där kan du inte säga ostraffat.
Jag instämmer helt.
Vad sägs om en promenad?
I parken?
Så att jag kan korrigera min missuppfattning?
Jag trodde att du ville prata med mig.
Jag ville faktiskt ta en promenad med dig.
Nåväl.
Då ska jag konversera.
Socialistrealism...
Är det din grej?
Troligen lika mycket som Lotte Ulbrichts mode är din grej.
Varför tittar du på mig så där?
Du påminner mig om någon.
Vill du måla mig?
Jag vet inte.
Vill du sy en kostym åt mig?
Dags att jag går hem.
Får jag göra dig sällskap?
Bara till porten.
SOCIALISMEN BEHÖVER ALLA SOCIALISM ÄR FÖR ALLA
DANSSKOLA
Tar du danslektioner?
Jag bor här.
Huset tillhör oss.
Det där med påfågel känns fortfarande relevant.
Vi hade tur, bara. Huset blev inte träffat en enda gång.
Hela gatan såg ut så här före kriget.
Adjö, Kurt.
Adjö...
Elisabeth?
Får jag kalla dig något annat?
Har du ett smeknamn?
Alla kallar mig egentligen Elisabeth.
"Egentligen" brukar betyda raka motsatsen.
Nåväl.
Min far kallar mig "Ellie".
Adjö, Ellie.
Elisabeth...
Mer volym.
Du kunde ha tagit ledigt lite längre, Kurt.
Bra.
Det får räcka för idag.
Ja, bra.
God natt.
Vi ses imorgon.
En påfågel som arbetarkvinna?
Du är mitt specialarbete den här terminen.
En kostym.
Till dig.
Jag ska aldrig ta av den.
Du är så vacker att det nästan blir oromantiskt.
Det är alldeles för lätt att älska dig.
Älskar du mig?
Annars funkar det inte för mig.
Utan kärlek funkar det inte.
Jag älskar dig.
Verkligen?
Ja.
Jag älskar dig.
Mina föräldrar!
Bor inte de i Chemnitz?
Det gör de.
Min far!
Vad ska vi göra?
Elisabeth?
Hon sover.
Hon lämnade ett stearinljus brinnande. När ska hon bli vuxen?
Ja se ungdomar...
Hur fick du skråmorna?
Av trädgårdsarbete, som jag sa.
Den sortens trädgårdsarbete känner jag till.
Du har visst väldigt gröna fingrar.
Här kommer visst "trädgårdsarbetet".
Vi går, killar.
Hur är det i din trädgård?
Min lider av torka.
Tack för att du riskerar livet för mitt rykte.
Men gör inget så galet igen.
Har dina föräldrar...
De märkte inget alls. Ingenting.
De ska flytta tillbaka till Dresden.
Min far ska få tillbaka sitt gamla jobb som sjukhuschef.
Men han måste hyra ut ett rum i vårt hus.
Annars får han problem med bostadsdirektoratet.
Han ska sätta upp en skylt på måndag.
Tänk om du skulle vara...
den förste som upptäcker skylten?
Av en ren tillfällighet?
De kan inte gärna klandra mig om jag blir kär i en hyresgäst
som de själva valt.
Men... din mor? Kommer hon inte att ana nåt?
Äsch, mamma. Hon är så blåögd.
Oroa dig inte för henne. Hon lär inte misstänka något.
Absolut ingenting.
Ja?
Jag kom angående skylten. Är rummet fortfarande ledigt?
Vi satte upp skylten för bara en kvart sedan.
Betyder det ja?
Kom in.
Kort, kort, långt.
- Fru Seeband? - Ja?
Det är någon här angående rummet.
Det var snabbt.
Kort, kort och... armarna upp!
Kort, kort, långt. Kort, kort, långt.
Huvudet upp! Kort, kort, långt.
Kort, kort, långt. Kort, kort, långt.
Kort, kort... armarna upp!
Barnert, Kurt.
Vad jobbar du med?
Jag studerar.
Mode?
- Jag målar. - Målar?
Fru Hallthaler, kom upp, tack.
Carl, det är en man här angående rummet. Kom ner.
Ni har ansiktspares.
Partiell ansiktspares.
Ena mungipan hänger.
Har ni varit med om en olycka, eller har ni Lymes sjukdom?
Ta upp de här till kontoret, tack.
Så kan min man tala med hyresgästen.
Min man är läkare. Det är hans passion. Ibland får man en gratis diagnos.
Ni borde få det undersökt.
Kurt har utmärkta referenser.
Han studerar, röker inte...
Vi är redan överens om hyran.
Men du beslutar om han ska få rummet.
Kurt vill bli målare.
Jag är redan målare.
Färgen på fasaden börjar flaga.
Vi kanske kan dra av målningen på hyran.
Jag är inte en sådan målare.
Vad för slags målare är ni?
Jag målar tavlor.
Socialistrealism?
Finns det någon annan sort?
Förhoppningsvis inte.
I alla fall kan ni få rummet.
Tack, herr Seeband.
Professor Seeband, tack.
Snygg kostym.
Vad gör ni uppe så sent?
Jag var... ute.
Alkohol?
Det kan inte vara bra för studierna.
Gå och lägg er nu.
Jag gillar inte den där Kurt.
Vi får se till att Ellie inte fattar tycke för honom.
Varför?
Så att hon ska kunna göra ett gott parti, förstås.
Liksom du gjorde.
Professor Seeband, beträffande igår kväll...
Ni har ett nytt objekt.
Mig.
För chefsgalleriet.
Ungefär i den där stilen.
Ska vi börja imorgon kl. 16:00 på mitt kontor?
Eftersom DDR: s folk enhälligt
önskar fred och Tysklands återförening,
har premiärminister Grotewohl lagt fram för Bonn-regeringen...
Professorn kommer strax. Sätt er.
...med förslag om fria val i hela Tyskland.
Dessa förslag har förkastats av västs ockupationsmakt
och regeringen Adenauer
i linje med deras konfrontationspolitik.
Som ett ytterligare resultat av deras politik
har Bonn-regeringen och västs ockupationsmakt
infört strikt gränskontroll vid demarkationslinjen
för att betona deras separation från DDR,
och således vidmakthålla Tysklands delning.
Tack. Adjö.
Kurt.
Jag tänkte att du kunde ställa staffliet...
här.
Frånvaron av motsvarande kontroller vid DDR: s gräns
har utnyttjats av västmakterna
för att infiltrera vår sektor med alltfler spioner,
terrorister och smugglare.
Hittills har de kunnat utföra sin brottsliga aktivitet
och återvända utan problem
över demarkationslinjen till Västtyskland.
Därför är vi tvingade till motåtgärder för att skydda
DDR: s folks
fredliga intressen.
Dessa åtgärder har anförtrotts Statens säkerhetsministerium.
Precis som jag hade tänkt mig. Mycket bra.
Vi fortsätter imorgon kl. 16:00.
Två sessioner borde väl räcka?
Varför tittar du på de där gamla fotona igen?
Varför är fåniga ögonblicksbilder mer verkliga än min målning?
Pappa tycker om den.
Det är just det.
Knappt någon gillar foton av en själv.
Men alla verkar gilla en målning.
Alltså måste fotot vara sannare.
Varför började din far arbeta i Chemnitz?
Han var ju sjukhuschef här förut.
Han vill inte att vi pratar om det.
Under kriget behandlade pappa Görings och Goebbels fruar.
För att han är den bäste gynekologen.
De reste 20 mil från Berlin.
Som om ingen där kunde utföra ett cellprov. Tänk dig!
Som tack gjorde de honom till hedersmedlem av SS.
Han kunde inte vägra.
Men efter kriget var det svårt att förklara för ryssarna
att han inte hade haft något annat med nazisterna att göra.
De gick igenom alla arkiv, men fann inget att anklaga honom för.
Idag kallade professorn mig...
en konstnär av "Willi Sitte" -typ.
Det är ju bra. Han är framgångsrik.
En "Willi Sitte" -typ...
Jag måste nog ge mig av härifrån.
Du menar väl inte till väst?
Du menar inte allvar...
Det går ju så bra för oss här.
Jag kan aldrig överge mamma.
Kurt!
Ditt examensarbete övertygade kommittén, och de valde dig
till att göra muralmålningen till nya Historiska museet.
Temat är "Arbetarklassens enhet".
Ett uppdrag som flera professorer traktat efter.
- En muralmålning? - Ja.
Men jag är ingen muralkonstnär.
Kurt, vi vet båda att du klarar det.
Beklagar, det är inget för mig. Det är ren dekoration.
Du blir garanterad arbete. Och pengar.
Det är inte jag, helt enkelt.
Jag, jag, jag.
Nej, rör dig inte, snälla du.
Då kan jag föreställa mig att vi är en kropp.
Jag är gravid.
Då tillhör du mig helt och hållet nu.
Du hör hemma med mig, menar jag.
Vi måste berätta för dem, Ellie.
Vi kanske först borde berätta att vi är tillsammans.
Så att chocken mildras.
Din mor misstänker nog redan något.
Det är inte mamma jag är orolig för.
För pappa blir det en blixt från klar himmel.
För honom kommer jag alltid att vara 12 år.
Jag tror att Ellie är gravid.
Vad?
Hennes hand har blivit lite varmare,
men hon har inga förkylningssymptom.
Igår lämnade hon rummet två gånger under middagen,
hon rörde inte frukostgröten,
och hon grep tag i stolen när hon reste sig.
Tredje månaden, gissar jag.
Kanske fjärde.
Herregud, hon är ju bara ett barn!
Problemet är inte hennes ålder, utan mannen.
Men vem kan det vara?
Leptosomisk, melankolisk,
son till en man som tog sitt liv för att han måste städa trappor.
Min far skulle ha kallat en sådan människa "död last".
Inte det genetiska material jag önskar för våra avkomlingar.
Vi måste förhindra det.
Men hur?
Efter 30 år som gynekolog vet jag en sak säkert.
En abort gör slut på så gott som varje kurtis.
Nej, det vet jag inte. Vad är skillnaden?
En psykotisk person tror att två plus två blir fem,
medan en neurotiker vet att två plus två blir fyra.
Men det oroar honom.
Vi har en sak att berätta för er...
Om konstakademin? Det intresserar mig alltid.
Nej... Fast det berör även akademin.
Kurt har fått uppdraget att utföra muralmålningen på Historiska museet.
Så du målar väggar ändå?
Muralmålningens tema är "Arbetarklassens enhet".
Och på tal om enhet...
Vad är det, mitt barn?
Inget otrevligt, hoppas jag.
Mina nerver, du vet.
Vi...
Vi är... tillsammans.
Ska du också arbeta med muralmålningen?
Vi är ett par. Vi har varit det ganska länge.
Ett par studenter?
Ett par som älskar varandra.
- Och det är en sak till... - Det var stora nyheter.
Ja, och dessutom...
Herregud, jag måste smälta det här först.
Det är så totalt oväntat...
Vatten åt professorn, tack!
Tack.
Jag är glad att ni talade om det.
Och så tidigt.
Det är en sak med Ellie som du bör veta.
Vi ville inte oroa Ellie i onödan,
så vi har inte förklarat det för henne,
men...
Som liten flicka fick Ellie en allvarlig bäckeninfektion.
Den lämnade ärrvävnad i äggledarna
och skadade cilierna svårt.
Cilier?
Cilier är flimmerhår i slemmet på äggledarna
som för det befruktade ägget till livmodern.
Vi har sökt efter ett sätt att kunna behandla henne kirurgiskt.
Men om hon...
blir gravid innan vi har hittat ett sätt,
löper hon stor risk för utomkvedshavandeskap
och extrauterin graviditet.
Tubal graviditet.
Det kan leda till svåra inre blödningar.
Så jag måste varna dig...
fast inte av samma skäl
som fäder vanligen varnar män som uppvaktar deras döttrar,
för att bli alltför intim med henne innan vi har botat hennes besvär.
En graviditet just nu
kunde vara livshotande för Ellie.
Förstår du? Livshotande.
Och om hon redan är gravid?
Då måste jag undersöka henne genast.
Jag måste handla genast.
Graviditeten är mycket längre framskriden än jag fruktade.
Hon är redan i tredje månaden.
En abort?
Om jag inte avlägsnar fostret genast, överlever hon inte graviditeten.
Här?
Vi måste rädda hennes rykte.
Är det verkligen enda sättet?
Verkligen?
Tvivlar du på min yrkesförmåga som professor?
Skulle jag utsätta mig för det här,
och även min dotter, om det inte var absolut nödvändigt?
Han lät skräddarsy en SS-uniform.
I timtals kunde han stå framför spegeln
och pröva olika poser för att hitta den bästa.
Han struntade i att jag såg honom.
Jag var ju bara en liten flicka.
Han hade ett dödskallemärke på uniformsmössan.
I silver.
En dödskalle.
En läkare borde hela människor.
Han borde hela.
Kommer jag alltid att vara i hans våld?
En begåvad läkare, humanist
och aktiv medskapare av vår Socialistiska republik.
Och ett föredöme för alla medlemmar av hans yrke.
Därför är det idag, den 11 december, DDR: s Hälsovårdsdag,
min ära att överlämna till honom Robert Koch-medaljen
och titeln "Framstående läkare för folket".
Tack, kamrat minister, för de vänliga men oförtjänta orden.
Som läkare och samhällsmedlem gör jag helt enkelt min plikt.
Jag är bara en kugge
i den internationella socialiströrelsens stora kugghjul.
Liksom skaparen
av detta alltför smickrande porträtt av mig också är en liten kugge,
och hans stil omöjlig att skilja från de andra målarnas här.
Alla är vi små kuggar i en stor apparat,
som med hjälp av Sovjetunionen stadigt strävar mot ett gemensamt mål...
kommunismen.
Tack.
Vad ville han?
Jag ska inställa mig på KGB: s högkvarter imorgon. Mer sa han inte.
Planen lyckades visst inte. De står varandra närmare än någonsin.
Tålamod, Martha.
Ha lite tålamod.
General Murawjow, professor Seeband, enligt order.
Ni kan gå.
Carl!
Carl.
Vänta, jag vill visa dig någonting.
Kom och sätt dig.
Carl, jag ska förflyttas.
Tillbaka till Moskva.
Jag kan inte skydda dig längre.
Alla de andra är tillfångatagna.
Vi letar fortfarande efter Burghart Kroll...
och den "medicinska koordinatorn för Dresden-regionens
eutanasiprogram", vars identitet fortfarande är officiellt okänd.
Jag kan inte garantera att min efterträdare
inte frågar ut läkare och sköterskor igen i frågan.
Du borde lämna landet och aldrig komma tillbaka.
Ansök om emigrationstillstånd för dig och din fru.
Det kommer att beviljas.
I väst kommer ingen att misstänka sanningen.
Förhoppningsvis gör inte vår sida det heller.
Carl.
Kan du berätta något om Kroll?
Var han gömmer sig?
Vilka fler som deltog vid era möten?
Du skulle göra mig en stor tjänst.
Jag träffade honom aldrig.
Jag vet ingenting om honom.
Vi kommer aldrig att mötas igen, min vän.
Jag hoppas att jag har återgäldat min skuld.
Du kan gå.
Kära Ellie, kära Kurt.
Nu har du alltså varit min svärson i två timmar.
Jag lämnar min dotter i dina händer,
när vi lämnar DDR i slutet av månaden.
Jag har bara ett enda råd åt dig för er livsresa.
Det räcker inte att vara "bra".
Jag har sett många män som varit "bra",
bli förbigångna, mista allt, även bli utplånade.
Om du vill ha trygghet här i världen,
oavsett vad du sysslar med, måste du vara bäst.
Inte en av de bästa.
Den bäste.
Skål för de nygifta!
Skål.
"alltså arbetar jag nu i Oldenburg, på Sanderbusch-kliniken,
där jag hoppas kunna bli chef när Erkner går i pension om två år.
Var rädd om dig. Pappa."
Han verkar ha landat på fötterna igen.
Hur mycket bjuder du för Wartburgen?
Är du inte klok?
Vet du hur länge man måste vänta för att få en sådan bil?
Jag tycker inte om den längre.
Trehundra mark?
Kurt. De målar inte längre i väst.
Att måla anses borgerligt.
De tycker väl att "borgerligt" är bra?
Inte vet jag.
Naturligtvis vill vi alla bli av med dig.
Men du har ett liv här.
Du har pengar. Du börjar bli berömd.
Jag har fått flickor i säng bara för att jag är din assistent.
Du kan hantera byråkrater som ingen annan.
Du är snart 30, inte så ung längre.
Du är...
Varför?
För att inget av det spelar roll.
Vad spelar roll i så fall?
Sanningen.
Och vem avgör vad som är sant?
Jag, jag, jag.
Tvåhundrasextio?
Okej.
Behöver du dukar?
Har du några?
I min studio... med bilder på.
Vad?
Måla över dem är du snäll. Jag vill aldrig se dem mer.
Tro mig, inget jag någonsin har målat är rätt.
- Socialistrealismens idé. - Besök från Normannenstrasse.
Och muralmålningarna, då?
Du kan inte förstöra dem.
Avbildad som ett ostoppbart tåg.
Kamrater, hade ni hand om...
Det sköter andra om åt mig.
Vi har varit här från början,
och kan vittna om att alla inblandade har godkända åsikter.
13 MARS, 1961
Stopp. Stanna där!
Vad har ni i väskan?
Saker som tillhör min svåger.
Ankommande tåg till Zoologischer Garten.
Stå inte för nära spåret.
De gör det nästan för enkelt.
Inte så länge till.
Nästa station, Zoologischer Garten.
- Ert namn? - Barnert, Kurt.
Fyll i den här, tack.
Era sängar är där borta. Jag återkommer.
Fru Müller? Fru Müller!
- Tack. - God dag.
- Varsågod. - Tack.
Käre professor.
När ni läser det här, är jag i väst.
Om jag sagt något tidigare hade jag gjort er medskyldig till en brottslig handling.
Ni har alltid varit så god mot mig,
så jag hoppas att ni tror mig när jag säger
att jag inte tog beslutet lättvindigt.
Hej, det är jag som är Kurt.
Ska jag återkomma senare?
Nej, kom in.
Klaus, sitt still.
Du förstör din fars födelsedagspresent till din mor.
Hur gammal är du?
Tjugonio. Snart 30.
Du ser yngre ut.
Som sagt, München är en bra idé.
Folk där har gott om pengar och behöver jämt porträtt och landskap.
Likadant med Hamburg.
Däremot avråder jag från Düsseldorf.
Düsseldorf?
Där är det bara modern konst som gäller. Du vet... avantgarde.
Om du inte har gått på deras akademi är du chanslös.
Det är som en maffia.
München är bra.
Hamburg är bra.
Berlin är sådär...
Som du kan se själv.
Klaus, sitt still.
DÜSSELDORFS KONSTAKADEMI ÖPPET HUS
God dag. Jag heter Kurt Barnert.
Jag ringde om en guidad tur.
Han slog honom på käften mitt under föreläsningen.
Han gjorde Hitlerhälsning!
- Det var bara en provokation, sa han. - Så smaklöst!
Betalade 9 000 mark för en jordklump.
Otroligt!
Du är väl under 26, hoppas jag?
Bra, vad vill du göra?
Föreställningskonst? Installationer? Skulpturer?
- Ärligt talat vill jag måla. - "Mååla"?
Inte illa menat. Jag är själv från öst. Mecklenburg. Harry Preusser.
Kurt.
Ingen målar här längre.
Folk vill ha något nytt. En idé.
- En idé? - Ja. Men inget sådant.
Något nytt, eller åtminstone något i ny förpackning.
Som Yves Klein, som säger: "Jag lägger beslag på ultramarin.
Jag tänker ta patent på det.
Nu heter det Yves Klein-blått. Jag uttrycker mig bara med det.
Jag målar brösten på en vacker kvinna med Yves Klein-blått.
Hon smetar färgen på brösten på en annan vacker kvinna.
Jag ska måla tvättsvampar med Yves Klein-blått och sätta fast på dukar."
Men givetvis har någon annan fått idén först.
Lucio Fontana har skurit sönder dukar i sex år.
Men Katrin har snygga bröst, så hon kan göra vad hon vill.
Vi ska inte fokusera på
det som är uppenbart, utan saker som är mer oäkta.
Låt djupsinnigheten träda fram.
Det där är Adrian Schimmel.
Namnet säger allt: "Adrian Mögel."
Han heter egentligen Adrian Flinck, son till Mannesmann: s VD.
En liten snorvalp. Men prata kan han.
Men är idén med tapeter nog?
Annorlunda uttryckt: Vad säger kompositionen er?
Den är väldigt fin, tycker jag.
Men trots allt är det bara... tapeter.
- Jag ber om ursäkt. - Jadå.
Ja.
Men ni förstår, det ser bara ut så.
Det är det vi konstnärer söker efter.
Det som är dolt bakom det dekorativa.
Titta. Tomheten, uttryckt av det vita,
som jag placerade mellan schablonerna.
Banaliteten,
symboliserad av det återkommande mönster jag lägger till mitt verk.
Den meningslösa grällheten som framträder i neonfärgerna.
Det är exakt vad som förde er hit.
Ni har en djup känsla för konstnärlighet. Annars hade ni inte kommit hit.
Era vänner ser en snygg tapet.
Ni ser dimensionen bakom den.
Underbart.
Och...
är det möjligt att få köpa något sådant?
Det är det. Det är det fantastiska med konst.
Pengar föder pengar. Du vet hur det är.
Men en konstnär borde inte behöva tala för sina verk så där.
Han vill visa för sin framgångsrika familj att han kan lyckas utan dem.
Pengar är det enda viktiga för dem.
Jag vill visa för min misslyckade familj att jag kan lyckas utan dem.
Pengar är det enda viktiga även där.
Familjer. Vilken massa elände!
Men om du är över 26 år när du får en idé, är det för sent!
Varför?
Tänk efter. Picasso var 26 när han målade Les Demoiselles d'Avignon.
Duchamp var 25 när han målade Naken kvinna som går nerför en trappa.
Och Michelangelo var 24 när han gjorde Pietà.
- Adjö. - Adjö.
- Vad kallar du den? - "Potatispendel."
Inga fler prickar?
Jag är mer intresserad av potatis nu.
Det här är Kurt. Han är också från öst. Han vill studera här.
Du har väl också tvingats höra Harrys utläggning om "idén".
Tror du inte på den?
Jag är mer intresserad av...
potatis.
Kom, innan du blir fördärvad.
Arendt Ivo...
Vad han vill, vet ingen.
Han brukade måla allt
i stora prickar, alla i samma färg, som han tryckte på anslagstavlor.
Det kunde ha varit en bra idé.
Och nu det här.
Om två månader är det något helt annat igen.
Vår professor...
Antonius van Verten. Honom har nog även du hört talas om.
Ett verkligt original.
Fast han föredrar säkert termen "legend".
Han bär alltid samma hatt.
En mycket söt student förförde honom, bara för att få se honom utan hatt.
Han behöll den på, även i sängen.
Han arbetar bara med filttyg och smörjfett.
Varför då?
Det förblir hans stora, legendariska hemlighet.
Vi måste gå på alla hans föreläsningar men han tittar aldrig på det vi gör.
Han säger att bara man själv vet om man gör rätt.
Jag tror själv att han struntar i oss.
Nå... vi struntar i honom också.
Men om man ska bli accepterad eller få en studio
är helt upp till den där galningen.
Kom, han är egentligen inte så intressant.
BARNERT, KURT. 26 ÅR GAMMAL.
Ni har inga arbetsprover med er.
Jag kunde inte få med mig några.
Vad har ni gjort fram till nu?
Målat.
- I Östtyskland? - Ja.
Socialistrealism.
MUR OMGÄRDAR ÖSTBERLIN! TÅRGAS OCH TANKS
Nu har de alltså byggt en mur.
Hade ni en föraning?
"Ingen har avsikten." Det betyder vanligen det motsatta.
Men på något sätt är muren nästan ett konstverk.
Ett stycke landskapskonst.
Hantverkarna är ointressanta.
Hundratusentals har problem med det.
Oföränderlig tysk galenskap.
Vad för slags konst tycker ni om?
Ni gillar inte att prata om er själv, va?
Men era ögon säger mig att ni har sett mer än någon av oss.
ANTAGEN
STUDIOPLATS
Det här är era enda villkor, samma som för alla andra.
Att ni kommer till föreläsningarna.
Och att ni aldrig ber mig
att titta på något ni gör.
Överenskommet?
Det är i alla fall bara ni som vet om det är bra eller inte.
Ett steg framåt, två steg tillbaka.
Sluta nu.
Du kan göra vad du vill här.
Om jag bara visste vad det var.
VÄLSTÅND ÅT ALLA!
INGA EXPERIMENT!
- Vilka kommer ni att rösta för? - CDU!
- FDP! - Tyska fredsunionen!
De är brottslingar.
- Som om de andra var bättre. - SPD!
Rösta inte på någon.
Rösta aldrig på något parti mer.
Rösta på konsten.
Det är antingen eller.
Frihet är en illusion, utom inom konsten.
Efter nazistkatastrofen kan bara konstnären ge folket
tillbaka deras frihetskänsla.
Varje individ, vare sig han är sopkörare
eller bonde, har chansen att bli konstnär.
Om han utvecklar sina egna färdigheter utan externa riktlinjer.
Om ni inte är fria,
totalt fria, blir ingen annan det heller.
Genom att frigöra er själva, frigör ni hela världen.
Ni är präster.
Ni är revolutionärer.
Ni är befriare.
Frambär era brandoffer!
Säg inte att du också har blivit en uppskärare.
Det är nästan en idé.
Du lär dig fort.
Jag fick missfall.
Jag gick till läkaren.
Jag kommer inte att kunna få barn.
Och vet du vad han sa?
Det var aborten.
Inte ciliaskador.
De understödjande strukturerna hade blivit skadade.
"Livmoderhalsskador."
Vi kommer aldrig längre än till tredje månaden.
Han var så mån om renblodighet,
men han lyckades bara utsläcka sin egen blodslinje.
Vi kommer aldrig att få barn, Kurt.
Dina tavlor...
Dina tavlor får bli våra barn.
Bra så.
Jaha...
Senast talade vi om...
Nej...
Har ni alla studerat Lehmbruck?
Vi tittar på honom i episkopet.
Alltså, Lehmbruck...
Han sa att alla konstverk måste bibehålla något
från skapelsens första dagar.
Som om...
Nästan som om det fortfarande var gudomligt...
Som om det just hade kommit upp...
ur den förhistoriska massan, ur revbenet...
Nej.
Nej, en annan vinkling.
Har någon fått något uppenbarat den här veckan?
En insikt...
som ni vill dela?
Lottnummer...
Jag menar allvar. Lottnumren.
Om jag ger er sex slumpvisa tal,
5, 7, 23, 29, 44, 11,
så är det bara fånigt.
Men om jag läser upp vinstnumret från lotteriet...
Ursäktar du?
"Två, 17, 19, 25, 45, 48."
Plötsligt har de en sann kvalitet, något oavvisligt,
nästan vackert...
Det var allt.
Det var min... insikt.
Ni kan gå. Jag har inget för er idag.
Kurt, kan du komma hit ett tag?
Ja?
Jag vill gärna se din konst.
När då?
När du vill. Och bara om du vill.
Säg bara till.
Vad finns det att tveka om?
Om han gillar din konst, får du ett galleri.
- Du kan köpa en bil åt din flickvän. - Jag är gift.
Så köp en bil åt din fru och åt din flickvän.
Jag vet inte om det jag gör duger.
På något sätt gör det inte det.
Men allt är subjektivt ändå.
Om det inte var subjektivt, vore det hantverk.
Det handlar om tur också, vet du.
Han är intresserad av din konst, av någon anledning. Så du har tur.
Han vill inte ha fel. Han är redo att se något lysande i din konst.
Stå inte i vägen för dig själv.
Din konst är bra. Verkligen.
Den är bra.
Under kriget var jag radiooperatör inom Luftwaffe.
Jag var usel som radiooperatör,
och piloten var en usel pilot.
Nåja, vi fick bara fyra veckors träning.
Vi blev nedskjutna över Krim under vårt andra uppdrag.
Piloten dödades vid nedslaget.
Tatarnomader räddade mig från flygvraket,
med brännskador som jag borde ha dött av.
De här bönderna,
samma bönder som jag försökte bomba, räddade mig ur vraket...
och såg efter mig så gott de kunde.
De gned in smörjfett i mina sår...
och svepte filtar omkring mig.
Jag var hos dem i ett år.
Sedan kapitulerade jag till amerikanerna som krigsfånge.
Om jag frågar mig själv vad jag egentligen känner till,
vad jag verkligen har upplevt i livet,
vad jag kan hävda utan att ljuga...
är smörjfettet på min hud.
Det hem som är smörjfett och filttyg.
När andra pratar om kärlek till sina fruar och till sina barn,
eller om sex, vet jag vad de menar...
enbart för att jag upplevt smörjfett och filt mot min hud.
Mitt liv dittills var händelselöst.
Min barndom var lycklig och skyddad. Några örfilar, inte många.
Mina lärare tyckte om mig.
Jag ville bli affärsman som min pappa.
Jag hade ingen "konstnärlig talang".
Och mitt senare liv har varit rätt händelselöst.
Jag är fortfarande gladlynt.
Jag tillbringade krigets sista dagar
på ett armésjukhus med vänliga sköterskor. Mycket vänliga sköterskor.
Sedan, ganska snabba framgångar och den här professuren.
Men...
smörjfettet och filttyget...
Dem genomträngde jag och förstod så totalt...
som Descartes förstod att han existerade.
"Jag tänker, därför existerar jag."
Han ifrågasatte allt. Allt.
Allt kunde vara en illusion, ett trick, inbillning.
Sedan insåg han att något tänkte de här tankarna.
Alltså måste något existera.
Och detta något...
beslöt han att kalla "jag".
Men vem är du?
Vad är du?
Det här...
Det är inte du.
Hur har din dag varit?
Produktiv.
Villa Cimbrone.
- Det är också Villa Cimbrone. - Nej, Villa Rufolo.
Men också i Ravello.
Vilken snygg bil!
Vårt hotell...
Le Sirenuse.
Herregud, Pompeii...
Fortfarande student vid 30 års ålder?
När jag var 30 var jag chefsläkare i Dresden.
När Mozart var 30...
var han död.
Jag förstår att ni inte längre vill ha mitt ekonomiska stöd.
Och det finner jag lovvärt.
Så jag har ett förslag.
Jag känner chefen för gynekologiska kliniken i Düsseldorf.
Jag inbjuds ofta dit för konsultationer.
Jag kan be honom att ge dig ett deltidsjobb där.
Något passande.
Kanske tre timmar varje förmiddag?
Då har du en inkomst...
men har ändå gott om tid att... måla.
Kan han inte lämna oss i fred?
Kan han inte försvinna från våra liv?
Jobbet på kliniken kanske hjälper.
DÜSSELDORFS GYNEKOLOGISKA KLINIK
Vitt mot vit bakgrund?
Är det modern konst?
Allegori om tomhet. Så kan titeln lyda.
Den kanske gör sensation.
Kom, jag bjuder på middag. Chauffören väntar utanför.
Det här måste tas till passkontoret i Bonn.
Så att de kan bevilja mig ett permanent pass.
Det är klart att hämtas. Du är auktoriserad som ombud.
Jag tänkte, du bor nära Bonn, kan du inte göra det åt mig?
Så tjänar du lite mer pengar.
Jag kommer förbi nästa vecka och hämtar passet. Bra så?
- Kaffe, professorn? - Ja, tack.
Burghart Kroll gripen!
Chefen för eutanasiprogrammet levde ostörd i tio år
som konsult i Schleswig-Holstein.
Tio cent.
Tack.
Mord på sjuka...
De sjukas mördare. Tio cent.
- Tack, herrn. Adjö. - Ciao, grabben.
- Professorn, ert kaffe. - Tack.
Röker du?
Sextiotre är rätt ålder att börja.
Jag lär inte hinna dö av cancer.
Avsluta din måltid. Jag måste tyvärr rusa iväg.
Hälsa så gott till Ellie.
- God natt. - God natt, professorn.
Får jag ta en titt?
Behåll den. Jag läser bara sporten.
Tack.
"Vitt på vit bakgrund"...
Allegori om tomhet...
Din svärfar?
Vilken skitstövel.
För första gången önskar jag
någon annan framgång mer än för mig själv.
Ditt misstag är att hålla fast vid staffli och duk.
Konstmålning är död.
Precis som folkdans och spetsmakeri och stumfilmer.
Jag vill ditt bästa, annars skulle jag låta dig hållas.
Det är för sent för oss att bli doktorer.
MÖRDARE AV SJUKA GRIPEN EFTER 18 ÅR
MÖRDARE AV SJUKA
Kurt?
- Hej. - Hej.
Vad är det här?
Jag vet inte, men jag tror att det är svaret.
Målade kopior av foton?
Ursäkta mig.
Jag är i stort sett nöjd med konstruktionen.
Roligt att höra, professor Seeband.
- Jag har förklarat vad som berör mig. - Ja.
Dörrvidden till operationsrummen måste
ökas med 25 centimeter på var sida.
På så sätt kan bredare sängar rullas in utan problem.
Det stämmer. Tack för förslaget, professor.
Du förstår nog varför jag inte presenterade dig i morse.
Det hade inte varit passande.
Hur är det i konstvärlden? Och viktigare, har du mitt pass?
Jag...
Tyvärr... måste jag gå.
Tack.
Ursäkta mig.
Har du sett på maken?
Vad sa du till honom? Vad är det med honom?
Om du bara visste hur vacker du är just nu.
Jag är gravid.
I fjärde månaden!
Jag gick till läkaren. Vi ska bli föräldrar!
Vi ska bli föräldrar trots allt!
Det är söndag. Det är ingen här. Jag lovar.
Snälla du, det är ingen här.
Precis som igår.
Berätta det igen och kom nedför trappan.
Jag är gravid.
Det är annat än potatis, va?
Om jag skulle bli din gallerist?
Adrian Schimmel, galleristen?
Adrian Finck.
Vi ska väl börja, då.
Finns det några frågor till Kurt Barnert?
Då ställer jag den första frågan. Herr Barnert,
många av era målningar är baserade på amatörfoton och tidskrifter.
Men verket Naken kvinna går nedför en trappa
är väl en hyllning till Duchamp?
Ja.
Heinz Viersen, Westdeutsche Zeitung.
Herr Barnert, i er magnifika målning Mor och barn
som vi ser här, vilka är avbildade?
Ni och er mor?
Nej, det är bara ett amatörfoto.
Det är oviktigt för mig vem motivet är.
Men om ni målar ett porträtt måste ni väl känna personen?
Det är faktiskt bättre om jag inte gör det.
Då ser jag bättre vad som verkligen finns där.
Är det skälet bakom passfotona från en fotoautomat?
Ett foto utan upphovsman?
Ja.
Så en tavla av en officer i Wehrmacht
är inte ett budskap om Wehrmacht?
Nej, jag sysslar inte med budskap, utan bilder.
Foton... Fotografier med andra medel.
Hermann Schreiber, SDR.
Ni använder exakt samma komposition som ett snabbfoto.
Det måste betyda att allt är slumpartat.
Inte slumpartat.
Verkligt. Sammanhängande. Konsekvent.
Bara verkligheten är konsekvent.
All verklighet är konsekvent.
Allt som är sant är vackert.
Vad menar ni med det?
Anta att jag räknar upp sex nummer för er.
Det är bara dumt. Meningslöst.
Men om de sex numren utgör vinst- numret på lotteriet, betyder de något.
De har konsekvens, värde, nästan skönhet.
Det är samma sak med fotona.
Jag vill ha sanningen.
Ja, herr Meybert?
Urs Meybert, Kunstchronik.
Vad blir det härnäst för er? Fler målade, suddiga kopior av foton?
Nej, jag har fått nog av dem för ett tag.
Nu är jag mer intresserad av färgdiagram.
Färgdiagram?
Ja...
Den där lär skapa problem.
Den där också.
Slumpvis utvalda tidskriftsbilder, passfoton från fotoautomater,
ögonblicksbilder från familjealbum.
Alla reproducerade med färger, fast suddiga.
Med dessa bilder, som äger en genuin styrka på något mystiskt sätt,
verkar Kurt Barnert utvecklas till sin generations ledande konstnär.
Fast han arbetar i ett medium som ofta anses dött. Konstmålning.
Men...
som många i sin generation har han inga historier att berätta, inget att säga.
Han skiljer sig från konstnärliga traditioner
och bryter med den självbiografiska inställningen till konst.
Så för första gången i konstens historia
kan vi tala om ett verk utan upphovsman.
Var det bra?
Utmärkt.
Ska jag inte skjutsa dig till hotellet?
Jag promenerar gärna.
Du var bra idag.
Det var bra.
Det kommer att bli bra.
Översättning: Bengt-Ove Andersson